(untitled) (Књижевна историја — часопис за науку о књижевности, 2022)
Збирка Маргарет Атвуд Савјети за преживљавање у дивљини (1991) садржи десет прича које се, између осталог, баве и начином на који се прошлост и садашњост преплићу у људском животу. У већини ових прича средовјечне жене осврћу се на догађаје из њихове давне или ближе прошлости који су их обликовали као особе и утицали на њихове садашње животе. Ове јунакиње, са сигурне временске дистанце и са већим животним искуством, коначно су способне да схвате ове кључне догађаје, што им даје могућност да их ревидирају и поново испричају. Поред тога, неке од прича спомињу историјске догађаје или личности који се рефлектују у животима ликова, на основу чега се долази до закључка да људи стално понављају грешке својих предака. Уводни дио овог рада анализира однос историје и књижевности као два жанра која обрађују исте или сличне теме из различитих перспектива и на различите начине. Прво се износе нове спознаје о историји као науци до којих су дошли припадници покрета нови историзам предвођени његовим оснивачем Стивеном Гринблатом. Овај сегмент се завршава освртом на историографску метафикцију као новији књижевни жанр који преиспитује историјске догађаје узимајући у обзир чињеницу да историју углавном пишу побједници, и то на начин на који то одговара њиховим циљевима. Стога овај књижевни жанр, који се може сматрати модерним обликом традиционалног историјског романа, омогућава некад потчињеним, маргинализованим и обесправљеним групама да изнесу своју верзију историјских догађаја. Други сегмент увода разматра питање да ли је тачније или истинитије знање које се може наћи у историјским уџбеницима од оног које се црпи из књижевних дјела, о чему су некада давно размишљали и Аристотел и сер Филип Сидни. Такође се говори и о утицају садашњих сазнања на тумачење историјских догађаја, односно о добрим и лошим странама презентизма. Централни дио рада посвећен је начину на који су прошлост (историја) и садашњост повезани у причама Маргарет Атвуд. Разматрају се личне или глобалне промјене које доноси пролазак времена, кључни догађаји који заувијек мијењају живот јунакиња, непоузданост успомена те потреба за ревизијом прошлости и причањем нових (и)сторија, као и значај традиције у свакодневном животу. С обзиром на то да је у фокусу рада прича „Доба олова“, која се заснива на једном истинитом историјском догађају — изгубљеној поларној експедицији енглеског капетана Џона Френклина — у овом дијелу се говори и о начину на који учимо историју, о документима, фотографијама и ексхумираним тијелима као тихим „свједоцима“ прошлости, о значају модерне технологије и науке за боље разумијевање историјских догађаја, о односу популарне и академске историје, те о неугодној спознаји да ријетко учимо из историје.